BREVBÄRAREN
Svensk text Officina Verborum
Det finns inget vatten, pappa.
Det tog alldeles slut i morse.
Jag ville också tvätta händerna...
men det fanns inget.
Är det fortfarande varmt?
Jag är ordentligt förkyld sen i morse...
Det är väl fukten på båten.
Så fort jag bara går ombord...
Jag är kanske allergisk.
Även om båten ligger still, känner jag av det.
Jag förstår inte hur du kan vara ombord natt och dag...
utan att bli sjuk.
Och jag, bara jag går ombord...
Jag har fått ett vykort från Amerika, pappa...
från Gaetano och Alfredo.
Här är Amerika runt omkring...
och det här är en amerikansk bil.
Dom säger att dom också ska köpa en.
Det står här: "Vi ska köpa en."
Men jag tror dom skojar...
för dom kostar en massa pengar.
Men dom säger att det är rikt land...
där det finns arbete, ett land –
och vi är fortfarande här...
och pumpar vatten...
medan dom –
Strunt i det, glöm det.
Hör på, Mario, du har aldrig gillat fiske.
Jag är förkyld.
Åk till Amerika eller Japan om du så vill...
men du måste skaffa dej ett jobb.
Du är ju inget barn längre.
"Poeten Pablo Neruda i Rom."
På Stazione Termini
har de resande störts av en skara bråkmakare
som varje dag skockas vid spåren.
Fridstörarna...
är inte fyllbultar...
eller de vanliga bråkmakarna som alltid är ute och protesterar.
Det är intellektuella, författare och journalister.
Varför har de samlats och är högljudda...
och stör polisen och karabinjärerna?
När tåget anländer får vi svaret på gåtan.
Med på tåget är Pablo Neruda,
den chilenske poeten världsberömd för sin poesi...
och sina kommunistiska idéer, som orsakat honom många problem
så att han nu blivit landsförvisad.
Poeten tycks vara mycket omtyckt i Italien...
och, att döma av den glödande omfamningen av denna vackra kvinna,
inte bara för hans andliga kvaliteter.
Kvinnor är galna i hans poesi...
kanske för att Neruda skriver kärleksdikter –
en genre som tilltalar den kvinnliga sensibiliteten.
Men nu tillbaka till skaran av bråkmakare.
Inrikesministeriet har accepterat deras protest...
och uppskjutit de åtgärder mot Neruda...
som krävts av den chilenska regeringen.
Poeten kommer att stanna kvar i Italien...
på en underbar liten ö.
Han kommer ej att kunna resa iväg utan tillstånd av polismyndigheten...
men öns skönhet kommer att göra landsflykten mindre svår.
Kolla! Det där är jag!
Poeten kommer att med glädje minnas Italien och dess regering
som låter honom bo på en plats som påminner honom om hans land.
Det här trivsamma huset i naturskön omgivning...
kommer säkert att få honom att känna sig som hemma.
SÖKES: HJÄLPBREVBÄRARE MED CYKEL
Mitt djupaste deltagande, Donna Rosa.
Tack, tack, herr Di Cosimo.
Vi behövde en sådan man i vårt samhälle.
Han kommer att saknas.
Och nu sänder dom t.o.m. hit kommunister...
Sånt är livet, herr Di Cosimo...
Du, Anita Scotto, är avsändare.
Och det här är din sons namn.
Jag har kommit angående jobbet.
Okej, vänta. – Och det här är staden.
Det är alltsammans.
Skickar du kapris till honom?
Då blir han glad.
Är du analfabet?
Nej, jag kan läsa och skriva.
Inte fort, men –
Sätt dej.
Jag behöver nån som kan lämna brev och telegram nere i Cala di Sotto.
Så bra. Jag bor där.
Det är bara en enda adressat.
Bara en?
Alla andra där är analfabeter.
Jag är inte analfabet, men ändå –
Ja, ja.
All posr är till signor Pablo Neruda.
Pablo Neruda? Pablo Neruda, poeten som älskas av kvinnorna?
Pablo Neruda, poeten som älskas av folket!
Ja, men också av kvinnorna. Det såg jag på journalfilmen.
Jo då, men framför allt av folket. Han är kommunist.
Eller hur?
Nåväl. Poeten har fått massor med brev de två senaste dagarna.
Att cykla med väskan är som att ha en elefant på ryggen.
Jag väntar här.
Jag ska strax ta mej an dej.
Hör på.
Lönen är en struntsumma, som du väl vet.
Brevbärarna brukar klara sej med dricksen dom får.
Men med bara ett enda hus...
räcker det knappt till en biobiljett i veckan.
- Det är bra. - Det passar dej i alla fall?
Bra. Jag heter Giorgio.
Jag är din chef, och du borde tilltala mej "chefen".
Men jag ska inte vara så noga med det, för jag är också kommunist.
Och kom ihåg...
poeten...
är en ädel, generös person.
Han är värd respekt.
Du hälsar, du tackar honom.
Om han ger dej dricks, tackar du honom igen.
- Uppfattat? - Ja, uppfattat.
Här är din mössa.
Här är din väska.
Idag är det den 15:e. Din första avlöningsdag är den 27:e.
Jo, en annan sak...
Det här är nycklarna.
Du öppnar på morgonen och stänger på kvällen.
- Okej? - Okej.
När börjar du?
Måndag morgon, kvart i sju öppnar jag.
Sen kommer folk senare...
Har du uniform på dej redan?
Nej, jag har bara mössan på mej.
På så sätt ska den forma sej bättre...
annars kommer jag att få ont i huvet, om jag har den på hela dan.
Chefen talade om för mej att så gör brevbärare.
Ett litet trick vi har.
God morgon.
God morgon. Er post...
- Amor? - Si?
Amor, hay algo para mi?
No, nada.
- Tack. - Tack.
Ett till från en kvinna.
Kvinna.
Maria Conchita, kvinna.
Angela, kvinna.
Jean Marie... Jean Marie, är det man eller kvinna?
Kvinna.
Kvinna, jag visste det!
Det här med.
I Chile bryr sej också kvinnorna om politik!
Jag vet, men alla kvinnor... Hur kan det komma sej? – Kvinna.
Hör nu...
Don Pablo... vad är han...
för en?
Är han normal?
Som person, som –
Normal. Han pratar förstås annorlunda.
Man kan genast förstå av hans –
Vet du vad han kallar sin fru? "Amor"!
Även när dom står långt bort...
kallar dom varann "amor".
- Verkligen? - Han är poet.
Det märker man direkt.
Kvinna.
God morgon.
Tack.
Tack. Förlåt mej...
om ni händelsevis skulle behöva nåt...
mjölk, bröd, så kan jag –
Nej, tack.
Matilde går och handlar varje dag.
Om hon inte vill gå ut nån dag så kan ni säga till mej...
Vi behöver ingenting. Men tack i alla fall.
Jag sa faktiskt: "Om ni händelsevis" –
Adjö då.
Ja, jag förstår det, för –
När man står framför honom, känner man sej lite besvärad.
Sen blir man hans vän.
Är vi vänner? Nej...
Men jag kan säga att han är normal, han skämtar, gör kul...
Han håller inte hela tiden på med att skriva poesi.
Boken har kommit från Neapel.
Kom ihåg, Mario...
du får inte besvära honom med en massa frågor.
Det är förbjudet att störa kunden med ovidkommande frågor.
Jag vet, jag vet. Jag ska inte förtreta honom.
Jag ska bara be honom om en dedikation i den här boken.
Sen när jag får lön, ska jag åka till Neapel...
och visa alla flickorna...
att jag är vän till Neruda, kärlekens poet!
Folkets poet!
Folkets –
Okej, men du måste finna det rätta tillfället, var artig.
För om han funderar på en dikt... en politisk kanske,
och du stör honom,
glömmer han dikten och då blir det en världskatastrof.
Nej, nej, nej... jag är inte dum, jag kan se när han tänker...
Så jag ska inte gå dit och bara be honom om en dedikation.
Jag håller på att läsa dikterna också,
så om han frågar mej om dom,
kanske jag t.o.m. kan svara, vem vet...
så att säga.
Ursäkta, skulle ni kunna signera den här?
Skulle ni vilja vara snäll och signera den?
Vill ni göra den unik, maestro?
Jag heter Mario Ruoppolo.
Tack.
Och min post?
Det finns ingen.
Hör du, Mario, du borde vara nöjd och glad.
Nöjd?
Giorgio, jag sa klart och tydligt till honom Mario Ruoppolo.
"Vänligen, Pablo Neruda."
Det betyder ju ingenting.
Tror du inte han kan sudda ut dedikationen och skriva den bättre...
så man kan se att det är till mej, att vi är vänner?
Tror du han skulle sudda ut den för att du inte gillar den...
och skriva en ny?
Han kanske gjorde det med flit för att du störde honom i hans tankar.
Nej, jag frågade honom. Han stod och tittade på bergen.
- Just det, förstår du inte? - Nej, jag vet bergen...
men han höll i en lök.
Så du tror att en poet inte kan tänka för att han håller i en lök, va?
När kan jag då fråga honom...
om jag inte kan fråga medan han skalar en lök?
Mario, han är en upptagen man. Han kan inte stå på tå för allt som folk vill.
Nej, men han är ju kommunist.
Jaha, och?
Sa du inte att kommunister älskar folket?
Mario, reta inte upp mej!
Jaa...
Jag har köpt ett ex av boken.
När du får tillfälle...
fråga honom, mycket artigt, om han kan signera den åt mej.
Signera den?
Ta då den här. "Vänligen, Pablo Neruda."
Nej den är din. Han signerade den åt dej.
- Jag låter dej gärna få den. - Nej!
Jag vill att du talar om det här för honom:
"Chefen för telegrafen, kamrat Giorgio Serafini
frågar vänligt om ni kan
vänligen signera den".
Men jag måste vänta på det rätta tillfället – när han inte tänker,
när han inte skalar en lök...
Jag kan vänta, men det kan ta månader...
jag vet inte när det blir möjligt.
- Vill du inte ha min? - Nej, sa jag!
Vänta då...
Ska allt vatten tömmas i, dottore?
- Alltsammans. - Okej.
Morrn.
God morgon.
Dottore di Cosimo...
hur ska jag kunna tacka er? Er krans var den vackraste.
Ingen orsak, donna Rosa. Bara rösta och få andra att göra det.
Kom ihåg att sätta ett kryss med er lilla penna
så kommer förhoppningsvis några av era kunder också att göra det.
"Det händer att jag går till herrklädesaffärer och biografer...
alldeles skrumpen,
ogenomtränglig, som en svan av filt...
som seglar på ett vatten av ursprung och aska.
Lukten från rakstugorna får mig att gråta högt.
Jag är trött på att vara människa."
Post.
Tack.
Vad är det?
Don Pablo?
Du står stel som en eldgaffel!
Fastnaglad som ett spjut?
Nej, orörlig som ett torn på schackbrädet.
Mer stilla än en porslinskatt?
"Elementära oden" är inte den enda bok jag skrivit.
Jag har skrivit annat som är mycket bättre.
Det är ojust av dej att ösa över mej liknelser och metaforer.
Don Pablo?
Metaforer.
Vad är det?
Metaforer?
Metaforer är – Hur ska jag säga?
När du pratar om en sak och jämför den med en annan.
Är det nåt...
man använder i poesi?
Ja, det med.
Till exempel?
Till exempel...
när man säger "himlen gråter" – vad menar man då?
Att det regnar.
Ja! Mycket bra.
- Det är en metafor. - Det var ju enkelt!
Varför har det fått ett så komplicerat namn?
Människan har inget med sakers enkelhet eller svårighet att göra.
Förlåt, don Pablo... jag ska gå...
men igår läste jag något som stod skrivet:
"Lukten från rakstugorna får mig att gråta högt."
Är det också en metafor?
Nej...
inte riktigt.
Jag tyckte också om, när...
när ni skrev:
"Jag är trött på att vara människa."
Det har hänt mej också...
men jag aldrig vetat hur jag skulle uttrycka det.
När jag läste det, tyckte jag mycket om det.
Men vad menas med "Lukten från rakstugorna får mig att gråta"?
Jaa, Mario...
jag kan inte säga dej det... med andra ord än dom jag använt.
När man förklarar poesi, blir den banal.
Bättre än alla förklaringar...
är den direkta känsloupplevelsen som poesi kan ge...
ett sinne som är öppet nog att förstå den.
Kan du vara snäll och öppna det här åt mej?
- Vem, jag? - Ja.
- Ska jag öppna det? - Ja!
Jag är så smutsig om händerna.
Det är skrivet på – på utrikiska.
Är det viktigare än den andra posten?
Ja, det är från Sverige.
Vad är det för särskilt med Sverige?
Nobelpriset i litteratur.
Ett pris alltså?
Om dom ger mej det, ska jag inte tacka nej.
Jaså?
Hur mycket pengar är det?
171.135 svenska kronor.
Jag har ingen aning, är det mycket pengar?
Massor,massor!
Då får ni det.
Det finns kandidater som har större chans än jag i år.
Varför då?
För att dom har skrivit storslagna verk.
Nej... ni kommer att få det, det är jag säker på.
Tack.
Ska jag öppna dom andra breven?
Nej, jag läser dom senare.
Är det kärleksbrev?
Vilken fråga! Låt inte Matilde höra dej.
Förlåt, don Pablo. Jag menade bara –
Jag skulle vilja vara poet, jag med.
Nej, det är mer originellt att vara brevbärare.
Du måste gå mycket och blir aldrig fet.
Vi poeter är alla feta.
Ja, men...
med hjälp av poesi...
skulle jag kunna få kvinnor att falla för mej.
Hur –
Hur blir man poet?
Prova med att gå långsamt längs stranden ända till bukten...
och se dej omkring.
Ska dom komma till mej då, dom där metaforerna?
Säkert.
Oh, det skulle jag tycka om, det skulle vara härligt...
Jag skulle kunna allt jag vill...
Men också om du inte är poet kan du säga allt du vill.
Ja, men inte så bra som –
Det är mycket bättre om du säger nåt du är övertygad om på ett dåligt sätt...
än att vara poet och uttrycka väl det som andra vill att du ska säga.
Don Pablo?
Vi får diskutera detta en annan gång.
En annan gång...
Åh, jag menade inte nu...
Adjö, don Pablo.
Don Pablo?
Mario, kan du skicka hit nån som kan titta på det här problemet med vattnet?
Har ni vatten?
Nej, det är precis det som är problemet.
Det är inte alls nåt problem!
Va? Är det normalt?
Ja, det är normalt.
Vattnet har tagit slut...
i cisternen.
Använder ni mycket vatten?
Nej, bara så mycket jag behöver.
I så fall är det för mycket.
För...
det tar plötsligt slut, för vattenbåten...
kommer bara en gång i månaden, så vattnet tar slut.
Vi har – Dom har jämt sagt att vi ska få rinnande vatten...
i årtionden.
"Ni ska få rinnande vatten." Men –
Och ni protesterar inte?
Vad ska vi säga?
Min pappa svär jämt och ständigt...
men... bara för sej själv.
Mario, det finns folk som med en stark vilja lyckas förändra saker.
Det är så synd.
Det här är en så vacker plats!
Ni tycker det?
Ja. Sitt ner.
Aqui en la isla, el mar y cuanto mar.
Det flödar över då och då.
Det säger ja, det säger nej...
och sedan nej...
i azurblått, i skum, i galopp...
det säger nej och nej.
Det kan inte vara stilla. Mitt namn är havet, upprepar det...
och klamrar sig fast vid en sten utan att lyckas övertyga den.
Sedan, med sju gröna tungor från sju gröna tigrar,
från sju gröna hundar, från sju gröna hav...
smeker det den, kysser den, fuktar den...
och slår sig för sitt bröst och upprepar sitt namn.
Nå?
Vad säger du?
Konstigt.
Vad menar du – konstigt?
- Du är en sträng kritiker. - Nej, nej, nej, inte er dikt.
Konstigt...
Det var konstigt...
hur jag kände mej när ni läste den.
Hur kände du dej?
Jag vet inte.
Orden gick fram och tillbaka.
- Som havet? - Ja, precis.
- Som havet. - Just det, det är den rytmen.
- Jag kände mej faktiskt sjösjuk. - Sjösjuk!
För...
Jag kan inte förklara det. Jag kände mej som...
som en båt som slungades runt bland alla dom där orden.
Som en båt som slungades runt bland mina ord?
Vet du vad du har gjort, Mario?
- Nej, vad då? - Du har hittat på en metafor.
- Jo, det har du! - Verkligen?
Men det gills inte för jag menade inte det.
Avsikten är nte viktig.
Bilder föds spontant.
Ni menar alltså...
till exempel – jag vet inte om ni förstår mej –
att hela världen...
hela världen, med hav, himmel...
med regn, med moln –
Nu kan du säga etc. etc.
Etc. etc.
Hela världen är en metafor för nånting annat?
- Jag pratar smörja. - Nej, inte alls.
Inte alls.
Ni såg så konstig ut.
Mario, vi gör en överenskommelse.
Jag tar en skön simtur...
och funderar på din fråga.
Jag ska ge dej mitt svar i morgon.
- Ska ni? - Ja, det ska jag.
Don Pablo, god morgon.
Jag måste prata med er.
Det måste vara hemskt viktigt. Du är ju andfådd som en häst.
Ja, det är mycket viktigt.
- Jag är förälskad. - Ingen fara. Det finns botemedel.
Nej, inget botemedel! Jag vill inte ha nåt botemedel. Jag vill vara sjuk.
Jag är så förälskad, så riktigt förälskad.
Vem är du förälskad i?
Hon heter Beatrice.
Oh, Dante.
Don Pablo?
Dante Alighieri.
Han förälskade sej i en viss Beatrice.
Många Beatrice har uppväckt gränslös kärlek, Mario
Vad gör du?
Skriver Dantes namn.
Dante kan jag, men Alighieri –
- Skrivs det med ett "h" inne i? - Vänta, jag ska skriva det åt dej.
Tack.
Jag är vansinnigt kär.
Ja, du har redan sagt det, men vad kan jag göra åt saken?
Jag vet inte om ni kan hjälpa –
Jag är en gammal man.
Jag vet inte, för...
Plötsligt såg jag henne mitt framför mej.
Jag stirrade på henne men kunde inte få fram ett ord.
Va, du sa ingenting till henne?
Inte mycket.
- Jag tittade på henne och blev kär. - Bara så där? Helt plötsligt?
Nej, först tittade jag på henne i tio minuter.
Och hon?
Hon sa...
Vad är det, har du aldrig sett en kvinna förr?
Vad heter du?
Beatrice Russo.
Och du?
Jag kom inte på nåt att säga.
Ingenting alls?
- Sa du ingenting alls? - Inte precis ingenting.
Jag sa fem ord till henne.
Vilka då?
Jag sa "Vad heter du?"
- Och hon? - Och hon "Beatrice Russo".
"Vad heter du?" är tre ord. Och dom andra två?
Jag upprepade "Beatrice Russo".
Don Pablo, om –
Jag vill inte besvära er, men...
kan ni skriva en dikt åt mej för Beatrice?
Jag känner ju henne inte ens!
En poet måste känna föremålet för sin inspiration!
Jag kan ju inte bara hitta på ur tomma intet.
Jag har den här lilla bollen...
som Beatrice stoppade i sin mun. Hon har rört den.
Jaha?
Den kan hjälpa er att lära känna henne.
Men hör nu...
om ni som poet konstrar så mycket för en dikt...
kommer ni aldrig att vinna det där Nobelpriset!
Mario, nyp mej och väck mej ur den här mardrömmen!
Vad ska jag göra, don Pablo?
Ingen annan kan hjälpa mej. Dom är fiskare allihopa här!
Vad ska jag göra?
Fiskare blir väl också förälskade!
Dom kan tala till flickorna dom älskar...
och få dom att också bli kära och gifta sej med dom.
- Vad gör din pappa? - Han är fiskare.
Naturligtvis!
Han måste ha sagt nåt till din mamma för att få henne att gifta sej med honom.
Jag tror inte det. Han säger inte mycket.
Så, ge mej min post.
Tack, men jag vill inte ha nåt.
- Vill ni ha nåt mer? - Nej tack.
Beatrice, ditt leende breder ut sig som en fjäril.
Har du ramlat ur sängen idag på morgonen, unge man?
Jag kommer tidigare för...
jag såg det här. Det verkade vara viktigt.
Du har rätt, det är viktigt.
Och sen...
är det nånting annat...
som jag länge tänkt ge er men jämt glömt.
- Jag ställer det här. Adjö. - Vänta ett tag.
Jag har nånting till dej också.
Varsågod.
Den kan bli användbar för dina metaforer.
Är det en radio?
Nej, men en sorts radio.
Man pratar i den här...
och den där upprepar vad man sagt.
Ni pratar i den och sen hör ni vad ni har sagt?
Ja.
- Hur många gånger? - Så många gånger man vill.
Men man ska inte överdriva det.
Även den mest sublima idé låter fånig om man hör den för ofta.
Lyssna.
Goda nyheter?
När jag var senator...
besökte jag La Pampa
– en trakt där det bara regnar en gång vart femtionde år –
där livet är ofattbart hårt.
Jag ville träffa de människor som hade röstat på mej.
En dag...
i Lota var det en man som kommit upp från en kolgruva.
Hela han var en mask av koldamm och svett...
hans ansikte...
var förvridet av en fruktansvärd trötthet,
ögonen rödsprängda av koldammet.
Han sträckte fram sin valkiga hand och sa:
"Vart du än reser...
berätta om detta lidande.
Berätta om din broder som lever i underjorden...
i helvetet."
Jag kände att jag måste skriva nåt som kunde hjälpa människan i hennes kamp...
skriva de illa behandlades poesi.
Det var så "Canto General" kom till.
Mina kamrater berättar nu att dom lyckats ge ut den i hemlighet i Chile –
– och att den går åt som smör i solsken.
Och det gör mej så lycklig.
Jag har sagt att jag är här med en vän som vill hälsa till dom...
... och säga nåt vackert om den sköna plats som hyser mej som gäst.
Ja.
- God morgon. - Nej, in där.
God morgon...
Nåt vackert om ön?
Ja, ett av underverken på din ö.
Beatrice Russo.
Si, muy bien.
Låt oss nu gå till osterian...
och träffa den berömda Beatrice Russo.
Skojar ni?
Nej, jag menar allvar.
Låt oss ta en titt på den där flickvännen.
Mamma mia!
Pablo Neruda och Mario Ruoppolo på osterian. Hon kommer att svimma!
Nå, men vad är det nu, Mario?
Don Pablo, när jag gifter mej med Beatrice Russo...
vill ni vara mitt bröllopsvittne då?
Hör på...
först tar vi ett glas, sen fattar vi ett beslut.
Gennarino, vänta! Jag kommer också!
Domenico, kommer du inte hit, ska jag ge dej en omgång!
Se vem som kommer! Neruda!
- God morgon. - God morgon.
Vad får det lov att vara?
Ett glas rött vin, tack.
Och minifotbollens mästare?
- Vill du också ha ett glas rött vin? - Rött vin, ja.
Två glas rött vin och en penna också.
Han är ute efter din systerdotter.
Ge mej skrivboken.
Skrivboken? Varför det?
Tack.
Ett ögonblick.
"Till Mario, min nära vän och kamrat - Pablo Neruda"
Varsågod.
Du har ju redan din dikt.
Om du vill skriva ner den, har du här en skrivbok.
Tack.
Beatrice?
Vad är det?
Gå hem. Det är stängningsdags!
Ni behöver inte betala för flaskan, men gå hem nu. Vi stänger.
- Hör du, vad gör du? - Jag tänker.
Med fönstret öppet?
Ja, med fönstret öppet.
Var uppriktig mot mej. Vad sa han till dej?
Metaforer.
Metaforer?
Aldrig hört såna märkvärdiga ord från dej förut.
Vad gjorde han för metaforer med dej?
Gjorde? Han sa dom!
Han sa att mitt leende breder ut sig som en fjäril över mitt ansikte.
- Och sen? - Jag skrattade när han sa det.
Ditt skratt är som en ros...
ett lyftat spjut, frambrusande vatten.
Ditt skratt är en plötslig silvervåg.
Vad gjorde ni sen?
Jag var tyst.
Och han?
- Vad han sa mera? - Nej, vad gjorde han?
Din brevbärare har väl inte bara en mun utan två händer också.
Han rörde mej aldrig.
Han sa han var lycklig över att stå nära en ung, ren kvinna.
Som att vara på stränderna till den vita oceanen.
Jag tycker om det –
Jag tycker om när du är tyst...
för det är som om du vore frånvarande.
Och du?
Och han?
Han tittade på mej också, sen slutade han att se mej i ögonen...
och tittade länge på mitt hår...
utan att säga nåt, som om han tänkte.
Nu räcker det, flicka lilla!
När en man börjar röra dej med ord...
är han inte långt borta med händerna.
Det är inget fel med ord.
Ord är det värsta som finns.
Tusen gånger hellre ett fyllo som nyper en i baken vid baren...
än en som säger ''Ditt leende flyger som en fjäril''!
Det "breder ut sig" som en fjäril!
Flyger eller breder ut sej – det är samma sak!
Se på dej!
Bara han petar på dej, så är du på rygg.
Du har fel. Han är en ordentlig person.
När det handlar om sängen, är det ingen skillnad...
mellan en poet, en präst eller ens en kommunist!
"Naken...
är du enkel som en av dina händer...
slät, jordisk, liten...
rund, genomskinlig.
Du har månlinjer, äppelstigar.
Naken är du ömtålig som ett vetekorn.
Naken är du azurblå som en kubansk natt.
Du har vinrankor och stjärnor i ditt hår.
Naken är du väldig och guldgul som sommaren i en förgylld kyrka."
God morgon, fader.
Det här hittade jag i hennes behå.
Var snäll och läs det för mej.
Jag har förbjudit henne att gå ut från och med nu.
Nå?
Det är en dikt.
Läs för mej!
"Naken..."
Madonna!
Vad liknar näten, Mario? Jag behöver ett adjektiv.
Nät – Vad då för nät? Nät för fiske?
Ja.
Sorgsna.
Okej?
Det är en kvinna här.
Jag tror det är hon som äger osterian, donna Rosa.
- God morgon, signora. - God morgon.
- Vill ni inte – - Tack.
Var så god och sitt, signora.
Nej. Det jag har att säga är för allvarligt att säga sittande.
Vad gäller det?
I över en månad...
har den där Mario Ruoppolo hängt omkring min osteria
och kollrat bort min systerdotter.
- Vad har han sagt till henne? - Metaforer.
Jaha?
Jaa... Med sina metaforer har han gjort flickan het som en kamin!
En karl vars enda kapital är svampen han har mellan tårna!
Men om hans fötter är fulla med maskar, så är hans mun full med trollformler.
Han började oskyldigt nog med att hennes leende var som en fjäril.
Men nu säger han att hennes bröst är som en eld med två lågor.
Men tror ni...
att dessa bilder bara är hans fantasi eller att –
Ja, jag tror att han har haft sina händer på henne.
Läs det här. Det var i hennes behå.
"Naken –
Lika vacker som –
Naken är du lika ljuv som nätterna på ön...
och stjärnor i ditt hår."
Det är vackert!
Han har alltså sett min systerdotter naken!
Nej, signora Rosa!
Det finns ingenting i dikten som tyder på det.
Dikten ljuger inte.
Naken ser min systerdotter ut precis som dikten beskriver henne.
Så gör mej den tjänsten att tala om för Mario Ruoppolo...
som lärt sej mycket av er...
att han aldrig mer i hela sitt liv får träffa min systerdotter.
Och säg honom att ifall han gör det ska jag skjuta honom.
- Är det klart? - Ja.
Adjö.
Du är vit som en mjölsäck.
Vit på utsidan kanske, men inuti är jag röd.
Det är inte med adjektiv som du kommer undan änkans vrede.
Om hon skadar mej, hamnar hon i fängelse.
Efter några timmar är hon fri.
Hon kommer att säga att hon handlade i självförsvar.
Hon kommer att säga att du hotade hennes ungmös oskuld
med en metafor vass som en dolk...
skarp som en huggtand, flikig som en mödomshinna.
Och dikten har lämnat märken av sin rebelliska saliv på möns bröstvårtor.
Poeten François Villon hängdes för mycket mindre.
Och hans blod forsade från halsen, rosenrött.
Jag bryr mej inte. Hon får göra vad hon vill. Jag är beredd.
Bravo! Så synd att vi inte har...
en trio med gitarrister som ackompanjerar!
Min käre poet och kamrat!
Det är ni som satt mej i knipan, ni måste hjälpa mej ur den.
Ni har gett mej böcker att läsa...
ni har lärt mej att använda tungan till mer än att slicka frimärken.
Det är ert fel att jag förälskat mej.
Nej, jag har inget med det att göra.
Jag gav dej mina böcker...
men jag gav dej inte rätt att plagiera dom.
Tänka sej att du gav Beatrice dikten jag skrev för Matilde –
En dikt tillhör inte dom som skrev den utan dom som behöver den.
Jag uppskattar denna högst demokratiska åsikt.
Gå hem nu och se till att du får sova.
Du har ju påsar under ögonen lika stora och djupa som soppskålar.
Mario...
som din chef måste jag beordra dej att dela ut den post som inte levererats.
Ja, ja, ja.
Men du grubblar dej fördärvad över den där flickan.
Beatrice är söt nu...
men om 50 år kommer hon att vara lika ful som dom andra.
Nej, Beatrice kommer aldrig att bli ful.
Hm... I hemlighet, inom mig
bevarade jag dina ögons glans,
sälla Beatrice.
Vad har Beatrice med det att göra?
Det är en dikt.
O, Dante Alighieri –
Nej, Gabriele D'Annunzio, min poet.
Har er poet skrivit nåt för Beatrice?
Det tycker jag inte om.
Varsågod.
Konstigt, jag trodde att du skulle uppskatta en lovsång till Beatrice.
Tack. Adjö.
- Hör du, sömntuta... - God kväll.
God kväll. Ge polismästarn hans vanliga och häll upp till mej med.
Tack.
Er systerdotter blir vackrare och vackrare.
Om ni bara visste hur svårt det är att hålla ordning på henne.
Ungdomar idag är inte vad dom var förr, donna Rosa.
Dom har allting och vill ha månen.
Jag minns min stackars hädangångna mor. Jag darrade varje gång hon sa nåt.
- Sant. - Ja.
God natt, moster. God natt, polismästarn.
God natt, sötnos, god natt.
Det är gott, det här russinvinet.
God natt, polismästarn.
Beatrice!
Leta rätt på en en rejäl person som inte är kommunist.
Om Neruda inte tror på Gud, varför ska då Gud tro på Neruda?
Vad för sorts vittne skulle han bli?
Gud har aldrig sagt att en kommunist inte kan vara bröllopsvittne.
Då blir jag aldrig gift.
Du är mer intresserad av Neruda som vittne än av mej som din hustru.
Älskling...
Neruda är katolik.
Jag vet att han är katolik.
I Ryssland äter kommunister småbarn. Hur kan han vara katolik?
Han ser inte ut att vara sån.
Men Neruda har en vacker fru.
Han börjar bli gammal men har inga barn. Hur förklarar ni det?
Så enligt er har don Pablo ätit upp sina barn?
Vem vet?
- Nej men... - Hursomhelst är mitt svar nej,
för din skull också.
Han inspirerade din brudgum till att skriva det där snusket...
"Naken –"
Det var bara en dikt.
För att inte tala om resten!
Han är inte värdig att bli vittne till er lycka.
Hon brukade säga:
"Jag ber Jesus att låta mej leva så jag kan se att min son har ett jobb...
en fru och barn i sin famn."
Tyvärr lyckades hon inte med det...
för när Herren kallade henne till sej...
hade han inte ens ett jobb.
Idag ser min stackars hustru från himlen att han gjort henne lycklig...
för han har åtminstone en fru och ett litet jobb.
Även om det inte är det jobb hon hade önskat honom –
Bravo! Bra gjort, pappa!
Leve brudparet!
Vad gör du – dricker vin?
Förlåt kamrat, jag har glömt. Det här har kommit till dej.
Tack.
Kan vi fara härifrån?
Ja, vi behöver bara en vecka för stadfästandet.
Oh, jag är så lycklig! Jag kan inte tro det!
- Goda nyheter? - Till de nygifta!
Med ett kyskt hjärta...
med rena ögon...
jag firar din skönhet...
hållande blodets koppel så att det kan välla fram och följa linjen –
din kontur –
för att du ska sträcka ut dig över mitt ode som i ett skogsland eller i skum...
i väldoftande lera eller i havsmusik.
Nu...
vill jag skåla för min vän...
Mario...
och säga hur glädjande det varit för mej att ha bidragit lite grann...
till hans lycka.
Skål!
Och till sist skulle jag vilja säga att på just den här speciella dagen...
har jag fått underbara nyheter.
Arresteringsordern för oss...
har återkallats...
och därför kan Matilde och jag nu...
återvända till det land som vi älskar så högt:
Chile.
Nej, don Pablo.
Men du kommer ju att vara arbetslös i morgon.
Nej, jag vill inte ha nånting.
Jag kommer att sakna dej, Mario.
Och jag er.
Men ni kommer att skriva till mej?
Givetvis.
Läget förändras hela tiden i mitt land.
Idag låter dom mej åka tillbaka.
I morgon kommer nåt annat att hända och så måste jag fly igen.
Jag lämnar hursomhelst kvar några saker här,
som du kanske kan hålla ett öga på för mej.
Jag ska meddela vart du ska skicka dom.
Jag ska kanske åka med dom själv till Chile.
Det skulle vara fantastiskt.
Den här ska ni väl ta med er?
Ja.
Tack.
Jag har upptäckt en annan poet som skrivit om Beatrice...
Han heter D'Annunzio.
- Visste ni det? - Ja.
Så ni kunde också ha skrivit en.
- Adjö, Mario. - Adjö.
... det som herr Di Cosimo började med här på ön...
är ett bevis på civilisation och modernitet.
Nu får det vara slut med vattenbåtarna som kommer och går...
från fastlandet till ön.
Vår kandidat...
kommer att bana en ny väg för oss alla.
Rösta på Di Cosimo!
Varsågod. Rösta på Di Cosimo.
Dom lovade oss rinnande vatten på ön för två år sen också.
För två år sen var det inte Di Cosimo som lovade er.
Det som är skrivet på ett papper är en förbindelse, inte ett löfte.
En ed, och Gud vare mitt vittne.
Hallå, Mario!
Är du inte intresserad av det jag säger?
Jag röstar på kommunisterna.
Va?
Jag röstar på kommunisterna.
Jag har hört att du blivit förhäxad av poesi.
Jag har hört att du tävlar med Pablo Neruda.
Men kom ihåg, poeter kan åstadkomma stor skada för folk.
- Vad kostar ett dussin musslor? - För er 300 lire.
För det priset måste du garantera att det finns en pärla i varje.
- Ge mej ett bra pris. - Okej då, jag ska ge er rabatt.
- Då så, tack. - Bra.
Fiskare är redan nog exploaterade.
Han sa 300 lire. Varför skulle han ge er rabatt?
Jag vill inte exploatera någon. Adjö.
Varför lägger du dej i mina affärer?
Jag försökte... vara till hjälp.
- Vad är det? - Se på det här.
Han är i Ryssland för att överlämna ett pris.
I Ryssland? Om han är häråt, hälsar han kanske på.
Mario, han är en mycket upptagen man!
Han måste träffa dom han inte såg när han var i landsflykt.
Och han är älskad i Chile.
Han har inte tid att komma hit.
Det är en bra bild.
- Den unge poeten, Milovan...? - Perkovitj.
Tilldelad ett poesipris av mästaren.
- Får jag behålla det? - Nej, det får du inte.
Jag ska lägga det här tillsammans med det andra.
Men du kan titta på det när du vill.
Rösta på Di Cosimo.
Kandidaten lovar att leda oss alla på en ny väg!
Rösta på Di Cosimo! För ett nytt levnadssätt!
För vår ös välfärd!
Kom den där karln hit?
- Vem? - Di Cosimo.
Ja.
Jaså? Varför ler du?
Di Cosimo har serverat oss lyckan på ett silverfat.
Verkligen?
Det kommer 20 arbetare med familjer hit för att ordna vattnet –
– och Di Cosimo frågade oss om vi kan ordna två mål mat om dan åt dom.
Och det kan vi inte.
Vi har sagt att vi kan. Dom stannar i två år.
- Utan att fråga mej? - Räkna lite på det.
Pengar.
Allt ni kan tänka på är pengar.
Var ska vi placera 20 familjer?
Vi får servera i två eller tre omgångar, om det behövs!
Gör som ni vill.
Nej, vi gör som vi vill.
Skulle herrn i huset vara redo att arbeta i köket?
- I köket? - Ja.
Ja.
Tomater,
röda inälvor,
färska solar.
Kronärtskockor,
klädda som krigare,
och blänkande som granatäpplen.
Vitlök,
kostbart elfenben.
En skål för Beatrice, den vackraste flickan i stan!
Ack, vi måste avliva den...
köra en kniv in i dess levande innanmäte.
Titta!
- Vad står det? - Han är i Paris.
"Jag tyckte mycket om Italien...
där jag levde lycklig, i fuillständig avskildhet...
bland världens enklaste människor."
"Vad är ert mest nostalgiska minne därifrån?"
"Nostalgi är en känsla som jag bara kan känna för mitt eget land...
men jag ska aldrig glömma...
mina promenader utmed stranden och bland klipporna...
där det växer små plantor och blommor...
precis på samma sätt som i en stor anlagd trädgård.
Fortsätt.
Det var allt.
Jaså, det var allt? Han nämner oss inte ens.
Varför skulle han nämna oss i en intervju?
Han är poet. Poeter talar om naturen...
inte om folk dom träffar.
En mätt fågel flyger sin kos!
Jag svär på att han inte ens kommer ihåg hur vi ser ut.
Du vet inte vad du pratar om...
Dagen före valet
... det är på valet den 7:e juli...
som vårt lands framtid beror.
Av det skälet ska ni gå och rösta i morgon.
Italienska städer där handel och industri, yrken och arbeten blomstrar,
fick i demokratisk ordning rätt att ha möten under valkampanjen
för att presentera varje partis åsikter.
Om du har tvivel red ut dem genom din röst.
Om du har en övertygelse, bekräfta den på ditt röstkort.
Det finns bara en avtalad tid: den 7:e july.
Kristdemokraterna har vunnit i alla regioner i Italien.
Partiordföranden har uttryckt sin tillfredsställelse.
Tillfredsställelse!
Dom klarade det ju inte.
Va? Dom har ju vunnit i alla regioner.
Dom kan inte göra nåt med en handfull röster!
Dom kan inte få igenom den där "svindlereri-lagen"!
Dom har vunnit ett slag, men inte kriget.
Så vi kommer att vinna kriget?
Ja, vilka annars?
Men vi måste kämpa, och det ska vi!
Det är den enda möjligheten att bryta våra bojor
och göra oss fria!
Ja, men här...
När vi har lossat bojorna...
vad ska vi då göra?
Om don Pablo hörde dej, skulle han inte gilla det.
Don Pablo. Don Pablo kan inte höra mej.
Vem vet var han är, vad han gör?
Så långa i ansiktet alla är!
Herr Di Cosimo, det här är en tragedi för oss.
Vi räknade med två års arbete.
Vi hade gjort kalkyler, tagit lån.
Jag vet, donna Rosa...
det är synd att lämna ett arbete halvfärdigt...
men vi hoppas kunna börja snart igen.
Snart? När?
Jag vet inte.
Beror på.
Men jag försäkrar att det inte ska ta lång tid.
Hursomhelst kan jag inte vänta att pröva er nya mat.
Vad beror det på?
Företagsproblem är mycket komplicerade.
Jag förstår mej inte på företagsproblem...
men jag är inte bakom flötet.
Vi vet alla att så snart ni blev vald...
skulle arbetet avbrytas.
Det är sant.
Maken är hetlevrad.
Om don Pablo hade varit kvar här...
skulle valet kanske ha gått bättre.
Mario, jag har nåt att berätta för dej.
Jag är med barn.
- Är det sant? - Ja.
- Är du verkligen med barn? - Ja.
Vi måste fara härifrån.
Ingen förstår oss här. Alla är så hemskt okunniga.
Vi reser till Chile så Pablito kommer att växa upp där, andas in poesi.
Pablito?
Ja, Pablito.
Tycker du inte om det?
Efter Neruda. Det kommer att vara ett gott förebud för vår son.
- Mario? - Nej. Han är längre fram.
Jaså, han är längre fram...
Mario, är det du? Här är ett brev från Chile.
Stoppa det i min ficka, är du snäll.
- Öppna det! - Vänta... "Mario Ruoppolo".
Det är det första brev jag nånsin fått.
"Santiago, 15 oktober, 1953.
Bäste herre...
Jag ber er skicka...
några föremål som tillhör...
herr Pablo Neruda...
vilka finns i det hus han bodde i...
under sin...
vistelse i Italien.
Adress bifogas...
samt en förteckning över...
ovannämnda föremål.
Sekreterare... Doktor Nerudas... sekreterare.''
Och till dej?
Inte ett ord, inte en hälsning, och han reste för över ett år sen.
Jag sa ju det, en mätt fågel flyger sin kos!
Folk är snälla så länge dom har nytta av en.
Kom inte med den där mätta fågeln igen!
Vad för nytta? Vad gjorde jag för den där personen?
Det var ju faktiskt alltid jag...
som kunde fråga: "Don Pablo, kan ni titta på den här metaforen?"
"Don Pablo, kan ni läsa en dikt för mej?"
Det var jag som besvärade honom. Och ni säger att jag var till nytta.
Vad gjorde jag?
Och ändå visste han att jag var oduglig som poet.
Han visste det. Förstår ni det?
Men i stället behandlade han mej som en vän hela tiden.
Han behandlade mej som en broder.
Det är inte sant att du är oduglig.
Och jag ska inte kalla honom Pablito.
Vad har barnet med det att göra?
Tycker du att jag är en poet?
Är jag en poet? Har jag nånsin skrivit nåt, några dikter?
Nej, Mario, men –
"Nej, Mario" – alltså ingenting, medge det.
Varför skulle han komma ihåg mej?
Som poet är jag oduglig.
Som brevbärare – Han lär knappast komma ihåg...
en brevbärare som kom med posten till honom när han bodde i Italien.
Som kommunist?
Nej, inte det heller. Jag var inte särskilt –
Jag tycker att det är...
helt normalt att han –
Ja, okej.
I morgon åker vi dit och skickar iväg grejerna.
Jag har sagt att jag är här med en vän som vill hälsa till dom...
och säga nåt vackert om den sköna plats som hyser mej som gäst.
Ja.
God morgon.
Nej, in där.
God morgon.
Nåt vackert om ön?
Ja, ett av underverken på din ö.
Beatrice Russo
Si, muy bien.
Är du säker att den fungerar utomhus också?
Om den fungerar inomhus, så fungerar den utomhus.
- Den fungerar här. - Ja.
Ett, två, tre. Lyser den röda lampan?
Ja, den är tänd.
Ett. Nummer ett.
Vågor vid Cala di Sotto.
Små.
Sätt igång!
Nummer två.
Vågor. Stora.
Sätt igång!
Nummer tre.
Vind på klipporna.
Nummer fyra.
Vind genom buskarna.
Nummer fem.
Sorgsna nät som tillhör min pappa.
Nummer sex.
- Räcker det? - Addolaratas kyrkklocka...
med präst.
Det är vackert.
Jag har aldrig förstått att det var så vackert.
Nummer sju.
Stjärnhimmel över ön.
Nummer åtta.
Pablitos hjärtslag.
- Han kommer att höra allting! - Verkligen?
Man kan höra det!
Man kan höra Pablitos hjärta!
Jag ska inte kalla honom Pablito.
Fem år senare...
"Ah – men jag är inte med på bilden."
"Och vem är du?"
Pablito, kom hit!
Det var en kommunistdemonstration...
Pablito såg honom aldrig.
Han föddes några dar efter det att Mario dött.
Till en början var det svårt utan honom,
men nu är det bättre.
Förresten, här är nånting han gjorde till er.
Det var meningen att jag skulle skicka det,
men jag behöll det i stället.
Jag lyssnar på det ständigt och jämt.
Käraste don Pablo...
det här är Mario.
Jag hoppas att ni inte glömt mej.
Hursomhelst...
kommer ni ihåg att ni en gång bad mej...
att säga nånting vackert om min ö till era vänner...
och att jag inte kunde komma på nåt?
Nu...
nu vet jag.
Så jag vill skicka den här tapen till er...
som ni kan spela upp för era vänner, om ni vill.
Annars kan ni lyssna på den.
Så kommer ni att minnas mej...
och Italien.
När ni for härifrån...
trodde jag att ni tagit allt vackert med er.
Men nu...
nu inser jag...
att ni lämnade kvar nånting till mej.
Jag vill också tala om för er att jag skrivit en dikt...
men ni kan inte höra den för jag är generad.
Den heter "Sång för Pablo Neruda".
Även om den handlar om havet...
är den tillägnad er.
Om inte ni hade kommit in i mitt liv skulle jag aldrig ha skrivit den.
Jag har fått inbjudan att läsa den offentligt.
Och fast jag vet att min röst kommer att darra, kommer jag att vara lycklig.
Och ni kommer att höra folket applådera när dom hör ert namn.
Kamrater!
Här är vår kamrat Mario Ruoppolo,
som ska läsa en dikt
som han tillägnat...
den store poeten som är välkänd för oss alla...
Pablo Neruda.
Kamrater! Kamrater!
Vi ber Mario Ruoppolo komma upp till scenen...
Hör ni?
Hurra!
Det här är Mario Ruoppolo, släpp fram honom. Släpp fram oss!
Ursäkta!
Vi måste komma fram till scenen.
Det här är Mario Ruoppolo!
Mario?
- Mario? - Kamrater! - Mario, var är du?
Mario? Mario Ruoppolo!
Kamrater, bevara lugnet!
Till vår vän Massimo